Planeta noastră este în mijlocul unei extincții în masă.
Se estimează că în fiecare oră, trei specii sunt pierdute pentru totdeauna,
ceea ce inseamna 70 pe zi,
500 intr-o săptămână,
27.000 de specii în fiecare an.
Ceea ce inseamna cea mai rapida rata de dispariție din istoria pământului.
Și nu există nici o îndoială asupra cauzei:
NOI !
Acum 150 de ani, Charles Darwin ne-a dat cheia
înțelegerii conexiunilor complicate dintre toate vietatile de pe pământ.
Ștergeti sau deteriorati o parte a delicatei retele a vieții
și puteți provoca consecinte catastrofale în altă parte.
Dar am fost reticenti să ascultam și lenti in a acționa.
În acest program, am de gând să arat cum Darwin ne-a deschis ochii
la frumoasa relație fragilă dintre toate vietatile de pe Pamant.
Cum ne-am luptat pentru a înțelege și a accepta implicațiile moștenirii sale.
Și cum Darwin ne-a dat cunoștințele de care avem nevoie
pentru a ajuta la prevenirea unuia dintre cele mai mari dezastre dîn istoria planetei noastre.
Provocam extincții în masă inclusiv, probabil, a noastra.
Pentru ca nu suntem singuri.
Suntem parte dintr-o mare retea a vieții.
Si dacă vom distruge aceasta retea, am mers prea departe.
Răspunsurile la aceasta provocare nu sunt ușoare, dar nici imposibile.
Atâta timp cât, în ​​cele din urmă,
înțelegem amploarea și urgența periculoaselor idei ale lui Charles Darwin.
IDEEA PERICULOASA A LUI DARWIN
VIATA SI MOARTEA
(: SDR :)
În 1832, la vârsta de doar 23 ani, Charles Darwin a ajuns aici, în Argentina,
la bordul navei guvernamentale de cercetare, HMS Beagle.
În aceasta sălbatice, un peisaj aparent pustiu,
va face una dintre descoperirile sale cele mai semnificative.
Când Beagle si-a coborat ancora în apropierea micului avanpost militar, Bahia Blanca,
Charles Darwin a fost profund impresionat.
A scris în jurnalul său:
"Nu am mai văzut niciodată un asemenea loc, total lipsit de creaturi vii. "
Dar aceasta constatare, mai degrabă plaja sumbra, avea o surpriză "în magazie".
L-a ajutat pe Darwin sa scoata la lumina o parte a misterelor lumii naturale.
Iar aceste indicii nu au venit de la vii, ci de la morți.
Plimbandu-se de-a lungul acestei stânci prăpastioase,
Darwin a dat peste niste oase gigantice fosilizate.
A fost un moment important pentru Darwin.
În dimineața următoare s-a întors grabit sa vada dacă găseste mai multe fosile.
Și de această dată într-adevăr, l-a lovit norocul !
A găsit ceva mult mai impresionant și a petrecut trei ore pentru a-l dezgropa.
"Spre marea mea bucurie", menționa el,
"am găsit craniile unor animale mari, încorporate într-o stâncă moale."
Parea a fi un fel de mamifer gigant, dar nu era în întregime sigur.
"Din ceea ce-mi pot da seama," scria el, "este inrudit cu rinocerul."
Dar era deosebit de orice rinocer care trăia in momentul respectiv.
Darwin a fost încântat de gândul că, eventual,
giganticele oase ar putea aparține unei specii vechi, disparute.
Ideea "dispariției" era încă destul de noua.
Cei mai mulți oameni credeau că a fost rezultatul unui mare potop,
trimis de Dumnezeu ca să-l pedepsească pe om,
așa cum este descris în povestea biblică a Arcei lui Noe.
Darwin se îndoia de asta.
Dovezile din roci
sugerau că speciile sale fosile nu au fost ucise de o catastrofă biblică violenta.
Păreau să fi murit într-o "stare de liniște".
A inceput sa se gândeasca ca dispariția ar putea fi un fapt obișnuit in natura.
Și găsea dovezi noi peste tot unde se uita.
Printre oasele de mamifere disparute fosilizate, a găsit si scoici fosilizate.
Totuși, aceleași specii de creaturi marine le putea vedea traind fericite în apa din apropiere.
Deci, ce a făcut ca unele animale sa dispară iar altele sa supraviețuiasca?
Mare întrebare, pe care Darwin a "mestecat-o" în anii următori.
Mergand cu al sau gauchos, Darwin se desfăta dormind mult și trăind sub cerul liber.
Într-o scrisoare pentru acasă,
spunea că experiențele sale din Argentina i-au oferit "un ciudat ansamblu de idei."
In pampas-ul argentinian, Darwin a intrat indeaproape în contact cu fauna locală
și a fost deosebit de mândru de micul si curajosul armadillos,
care era de multe ori servit la cină.
Într-o seară cand isi aduna oasele din farfurie,
Darwin si-a dat seama că erau tulburator de similare
cu oasele gigantice fosilizate pe care le dezgropase.
Darwin a văzut acum că avea un fel de armadillo dispărut în colecția sa de fosile,
numai ca era de dimensiunile unui mic cal.
De asemenea, credea că avea fosile de lame uriașe și lenesi care traiau la 3 m inaltime.
Eureka! Darwin a văzut legătura clară dintre vechile sale fosile
și animalele care trăiesc acum in pampas.
Darwin era din ce în ce mai încântat de ceea ce a numit:
"Aceasta minunata legatura dintre moarte și viata."
Dar de ce speciile moderne erau atât de asemănătoare cu cele dispărute?
Care era legătura dintre cele încă vii și cele moarte de mult?
Darwin se va întoarce la aceste întrebări din nou și din nou.
În restul călătoriei sale de cinci ani pe Beagle, a văzut multe lucruri extraordinare
care i-au alimentat curiozitatea despre natura vieții pe pământ.
Dar descoperirile sale de aici, din Argentina, au fost cele care în primul rând i-au dat ideea
că dispariția era o parte vitală și necesară a procesului de evoluție.
Când a parasit Argentina, Darwin isi punea tot felul de întrebări
despre viață și moarte, supraviețuire și dispariție.
Mereu spunea că ceea ce a descoperit în America de Sud a fost crucial in înțelegerea
a ceea ce pentru el era misterul misterelor: originea speciilor.
Nu era mult spațiu la bordul lui Beagle, așa ca Darwin si-a trimis ciudatele fosile uriașe
acasa, in Anglia, la fostul său tutore din Cambridge, reverendul John Henslow.
"Am încredere ca vor fi apreciate", a scris el.
Și au fost!
Henslow a fost atat de entuziasmat, incat le-a expus în absența lui Darwin.
Spre sfârșitul călătoriei, Darwin a primit o scrisoare de la sora lui
in care ii spunea că fosilele descoperite de el l-au făcut deja celebru.
Chiar și mințile mari aveau nevoie de putine relatii publice, iar Darwin avea o multime.
Henslow era deja coplesit de entuziasmul profesorilor din Cambridge
citind fragmente din scrisorile lui Darwin.
Un geolog foarte celebru, Adam Sedgwick, s-a dus personal sa-l vada pe tatăl său
ca să-l anunțe că Charles era pe cale de a-si lua locul printre figurile științifice de varf.
Până la întoarcerea lui Darwin în Anglia, în octombrie 1836,
fosilele sale il făcuseră într-adevăr o celebritate științifică.
Mai degrabă atragea plăcut atenția, în primul rând.
Dar cufundat in gândurile sale despre viata, moarte si disparitie,
curând s-a retras din lumina reflectoarelor.
<< DACA AI O IDEE CARE VA JIGNI SOCIETATEA, O VEI TINE PENTRU TINE? >> Știa că avea sămânța unei idei periculoase,
<< DACA AI O IDEE CARE VA JIGNI SOCIETATEA, O VEI TINE PENTRU TINE? >> una care submina Biblia și invatatura crestina.
Credința admitea ca speciile erau stabilite, neschimbate și neschimbabile
de la crearea lor de către Dumnezeu.
Dar inca de când era în străinătate,
Darwin avea vagi îndoieli despre "permanența speciilor"
si incepuse să creadă că "o specie se schimbă în alta"
și că speciile care nu s-au schimbat sunt pe cale de disparitie.
La început, Darwin si-a păstrat cele mai provocatoare gânduri pentru sine.
Dar nu si-a putut ține gura chiar detot.
Avea nevoie de ajutor pentru a-si dezvolta teoria
și s-a dus la botanistul Joseph Dalton Hooker,
care mai târziu a devenit directorul lui Royal Botanic Gardens, din Kew.
Darwin era un om prudent, cu o profunda teama fata de umilirea și respingerea publică.
Dar se simțea apropiat, confortabil, cu Joseph Hooker,
și a început să-i dea primele detalii despre periculoasa sa idee.
Intr-o scrisoare de la Hooker, din ianuarie 1844,
se dezvăluie teama profunda a lui Darwin fata de munca la care s-a angajat:
"Sunt aproape convins", scria el,
"destul de contrar opiniei, în primul rând, că speciile nu sunt imuabile."
Ele se schimbă.
Și mărturisea:
"Este ca si mărturisirea... unei crime."
Darwin suspecta ca teoria evoluției i-ar supara, chiar înfuria, pe mulți colegi victorieni.
Și ca era un mesaj dur.
Văzuse că, în natură,
numai o mică parte din cei nascuti supravietuiau pentru a produce urmasi ei înșiși.
Credea ca forțele naturale prin limitarea șanselor de supraviețuire
putea, de asemenea, obliga speciile sa se schimbe.
Darwin a văzut că viața era o luptă pentru existență,
dar că această luptă era o luptă nu numai între indivizi sau chiar între specii,
ci si cu condițiile fizice ale vieții:
mediul inconjurator.
Animalele bine adaptate la mediul lor
vor trăi, vor produce urmasi și vor transmite adaptările utile generației următoare.
Cei care nu sunt bine adaptatati vor muri.
Darwin credea că a descoperit mecanismul care conducea la schimbarea evolutivă.
A avut dreptate și i-a dat o înțelegere profundă,
una care ne va conduce mai târziu la o mai bună înțelegere a relației noastre cu mediul.
A văzut că tot ce este viu este conectat prin lupta pentru supraviețuire.
Există relații între membrii aceleiași specii, între prădător și pradă,
și între lumea vie și mediul fizic.
Darwin a scris că toate lucrurile vii sunt "legate intr-o retea de relații complexe."
Dar Darwin era un om precaut,
și si-a petrecut urmatorii 15 ani colectand dovezi care sa-i sustina teoria.
Necunoscut de Darwin, la mii de km departare în junglele din Indonezia,
un explorator și naturalist, Alfred Russel Wallace
fusese se lupta de curând cu exact aceleași idei.
Greu se puteau gasi doi bărbați mai diferiti.
Darwin era un membru bogat al elitei științifice,
Wallace se lupta pentru a avea ce manca, platindu-si de multe ori drumul
prinzand animale pe care apoi le vindea naturaliștilor bogati ca Darwin.
În timpul uneia dintre expedițiile sale, Wallace a fost lovit de malarie.
În februarie 1858 arzand de febra malariei, Wallace se confrunta cu propria moarte.
Iesit afara din mica coliba ​​din mijlocul junglei,
a început, de asemenea, să se întrebe de ce unii mor, iar altii trăiesc.
Și a ajuns la concluzia că animalele
capabile să se adapteze la condițiile schimbatoare din jurul lor vor supraviețui,
în timp ce creaturile care nu se schimba vor muri și vor dispare.
Wallace a invins febra și apoi a scris o scrisoare...
...lui Charles Darwin.
Darwin a fost îngrozit, total bulversat.
"Toată originalitatea mea va fi distrusa", a scris el.
Wallace a ajuns la aceeași concluzie pe care Darwin era "așezat" de aproape 20 de ani.
Prietenii și aliații l-au îndemnat pe Darwin să-si termine cartea în cel mai scurt timp posibil.
Se confrunta cu amenințarea de a fi "impuscat in post",
în cele din urmă găsind curajul de a iesi in public.
În noiembrie 1859, în cele din urmă Darwin si-a publicat "agitatorul Pământului":
"Originea speciilor".
Darwin si-a asigurat locul în istoria lumii prin prezentarea publica a "legilor vietii",
ceea ce a devenit cunoscut sub numele de "Teoria evoluției prin selecția naturală".
Iar Wallace, săracul, a devenit omul uitat de evoluție.
Asa cum Darwin se temea, cartea sa a fost întâmpinata cu indignare.
Vacarmul aproape ca s-a concentrat in întregime
pe sugestia că omul este un animal și că se trage din maimuțe.
La acea vreme,
perspectiva vitala a lui Darwin despre conexiunile complicate ale vieții de pe pământ
a fost trecuta cu vederea aproape în întregime.
Unul dintre cei mai ferventi suporteri, un om de stiinta german, Ernst Haeckel,
a stiut sa citeasca in spatele titlurilor șocante.
Ideile lui Darwin l-au inspirat pentru a defini o știință cu totul nouă.
A numit-o "ecologie", și o descria ca
"studiul tuturor acestor interrelații complexe" pe care le menționează Darwin"
"ca si a condițiilor luptei pentru existență."
Pentru deceniile viitoare, știința ecologiei a fost cu greu mai mult decât un cuvânt.
Dar muncind departe în junglele din Indonezia,
Alfred Russel Wallace a fost unul dintre primii care a asistat
la implicațiile ecologice ale retelei de interconexiuni a lui Darwin.
Wallace era de acord că dispariția era o parte naturala a evolutiei.
Cand padurile tropicale din Indonezia au fost tăiate pentru a face loc plantațiilor de ceai,
Wallace a început să-si dea seama că extincția era ceva realizabil
cand omenirea interfera cu ceea ce el a numit "frumoasele relații echilibrate ale naturii".
Cu decenii înaintea timpului său, Alfred Russel Wallace a avertizat
că dacă vreodată "omenirea penetreaza "tăind pădurilor virgine,
va duce la disparitia a numeroase forme de viață".
Omenirea avea acum puterea de a schimba mediul inconjurator atât de repede,
incat multe specii vechi vor pierde lupta pentru supravietuire.
Conștientizarea lui Charles Darwin a conexiunii profunde și surprinzătoare dintre specii
a fost, pentru început, data la o parte.
Dar tot restul vieții sale, el a continuat să exploreze aceste "legături din natură".
Darwin a descoperit că multe specii depind unele de altele,
cu implicații vaste asupra propriei noastre supraviețuiri.
La vârsta de 72 ani, doar cu un an înainte de moarte, Darwin si-a publicat ultima carte.
Subiectul ei l-a captivat mai mult de 40 ani,
cei mai multi petrecuti aici, in Down House, casa lui din Kent.
Ultima carte a lui Darwin a fost despre...
viermi.
I-a dat un mic titlu ușor de reținut:
"Formarea compostului pentru plante prin acțiunea viermilor, cu oservații cu privire la obiceiurile lor".
Spre deosebire de munca de mai inainte a lui Darwin,
cartea sa despre viermi a fost larg aplaudata și sărbătorita.
În timpul vieții sale, a depasit cu mult "Originea speciilor".
În ea, a scris ca umilele râme "joaca un rol mai important in istoria lumii"
"decât majoritatea oamenilor o presupun la prima vedere."
Darwin a realizat nenumarate experimente pe viermii din gradina sa,
studiindu-le fascinat anatomia și comportamentul.
A arătat cum râmele isi desfasurau uluitoarea munca de "plugari ai naturii".
A văzut cum viermii pregăteau pământul,
recirculau nutrimentele și ajutau la germinarea semintelor.
Darwin a urmărit impactul umilelor râme
și a concluzionat că aceste mici larve joaca un rol vital în viața noastră.
În autobiografia sa, Charles Darwin a scris că a fost
"superioar în observarea lucrurilori care cu ușurință scapa atenției oamenilor comuni".
Chiar și la sfârșitul vieții, observațiile sale abile ne ofera indicii vitale
despre cum supraviețuirea noastră depinde de ceea ce el a numit
"o invizibila retea de relații complexe".
Chiar disparitia unui organism aparent smerit, ca râma,
ar face o mare parte din aceasta planeta, ostilă pentru supraviețuirea umană.
Ideea periculoasa a lui Darwin
conține o înțelegere vitală a relației oamenilor cu lumea din jurul nostru.
Și vine un moment important al istoriei.
Marea Britanie se schimba foarte repede.
Aspectul, sunetele și mirosurile celei mai mari parti a țarii
au fost acoperite de dezvoltarea motorului cu aburi și de cresterea numarului de fabrici.
Revoluția industrială literalmente a aruncat o umbră de rău augur asupra mediului.
Prin anii 1880, voci cunoscute s-au facut auzite, dar nu ale oamenilor de știință.
Artistul, scriitor și utopicul socialist William Morris a fost printre cei mai importanti victorieni
care se întreba in public despre beneficiile industrializarii.
William Morris era înfuriat de viața îngrozitoare și de condițiile de muncă
la care erau obligate claselor muncitoare industriale.
Dar, de asemenea, a fost foarte preocupat de schimbarea relației noastre cu natura.
"Cel mai recent pericol:"
"civilizație este o amenințare", a spus el, "pentru ca pune in pericol reproducerea."
Intr-una din celebrele sale prelegeri a spus:
"frumusețea de pe fața pământului va dispărea"
"sub o crustă de funingine de nedescris."
Morris a militat pentru păstrarea frumuseții peisajului in beneficiul clasei muncitoare.
În acest stadiu, perspectivele lui Darwin încă nu erau utilizate
pentru a pune în lumină largul impact al industrializarii.
Acum apare un colectionar amator de molii, James W Tutt.
Incepuse să aplice ideile lui Darwin
pentru a rezolva unul din marile mistere ale mediului din era industriala.
James W Tutt a fost un darwinist entuziast
care si-a dedicat viața studiului moliilor.
Devotat. Entuziast.
Peste 900 articole, în principal despre molii. 20 de cărți: molii, din nou!
Dar este amintit doar pentru o observatie facuta asupra unei singure molii:
biston betularia, sau molia piperata.
Molia piperata avea un excelent camuflaj pal
si era aproape invizibila pe copacii acoperiti cu licheni.
Dar exista, de asemenea, si o varietate închisă a moliei.
Aceasta era mult mai rara decât varietatea pala
pentru ca era mai ușor de reperat și de mâncat de catre păsări.
Pe la mijlocul anilor 1800, entomologii erau nedumeriti de ceva ciudat.
În zonele in care era emanat fum, funingine,
forma inchisa a moliei piperate crescuse ca număr în mod dramatic.
James Tutt a observat că molia pala
cand stătea pe partea înnegrita de funingine a copacilor, fiind foarte vizibila,
era usor pentru pasari de a o manca.
Dar versiunea inchisa fiind acum foarte bine camuflata,
prospera și se înmulțea.
Tutt a sugerat că prin poluarea mediului,
omenirea afectează acum în mod direct selecția naturală a moliei.
In 1896, când Tutt si-a publicat cartea "Moliile britanice",
98% din moliile piperate din nordul industrializat poluat, erau negre.
Studiul său a rămas un exemplu clasic al selecției darwiniene în acțiune.
Tutt a aratat ca prin schimbarea radicala a mediului,
umanitatea avea puterea de a schimba cursul evoluției.
Charles Darwin a înțeles că schimbările de mediu
au fost un motor important în spatele evoluției.
Atunci când o țară este supusă "unei schimbari fizice", a scris el,
"locuitorii nativi nu mai sunt adaptatati perfect la noile condiții modificate."
Dar el credea că acest lucru se întâmplă lent.
James Tutt era martorul unui proces mult mai rapid,
de data asta datorat noua.
Dar la inceputul sec. XX, doar începeam sa înțelegem
largile implicații a retelei vieții a lui Darwin.
În anii 1920, un tanar zoolog rebel, Charles Elton,
a fost unul dintre primii care a studiat relația dintre populațiile de animale și mediu.
In cele din urmă, stiința ecologiei incepea sa existe pe cont propriu.
In 1926, Elton impreuna cu trei colegi și 20 capcane de soareci,
încep un studiu detaliat al populației de rozătoare din Bagley Woods, lângă Oxford.
Când Charles Elton a venit în prima dimineață a studiului ca sa-si verifice capcanele,
mare dezamagire!
Trei șoareci, unul de camp.
Dar datorita insistentei colegilor, a sa si a echipei sale,
în următorii trei ani au pus 70.000 de astfel de capcane
și au colectat date despre mii de exemplare.
S-au auto-numit "societatea soarecelui".
Elton a descoperit că dimensiunea populației de rozătoare
fluctua cu o "regularitate uluitoare".
A văzut modul în care schimbările de mediu,
cum ar fi vremea, disponibilitatea hranei și boala,
puteau afecta în mod direct dimensiunea populațiilor de animale.
Și acest lucru putea avea un impact extrem de distructiv asupra ecologiei locale.
<<Șobolanul este un inamic public.>>
<<Ne fura hrana și ne pune sănătatea în pericol.>>
<<Dacă sunt șobolani în casa ta sau in spațiile comerciale, te rugăm să ne anunți.>>
<>
În timpul celui de-al doilea război mondial,
guvernul a apelat la Elton datorita cunoștințele sale asupra populațiilor de animale.
Problema lor era că uriașele depozite de alimente esențiale pentru efortul de război
erau invadate de șobolani și șoareci.
Mancau echivalentul unui vapor încărcat cu mâncare în fiecare lună!
Nu asta plănuise ministerul !
Au apelat la Elton ca sa-i ajute sa controleze problema dăunătorilor
și i-a spus sa se gândeasca la ceea ce el a numit:
"explozii ecologice".
Elton a subliniat că, prin colectarea la atâta mâncare într-un singur loc,
oamenii l-au schimbat pe șobolanul normal, în acest caz cauzând o explozie a numărului lor.
Această experiență de război l-a inspirat pe Charles Elton
sa studieze exploziile de populatii din întreaga lume.
A observat că activitatea umană putea modifica mediul inconjurator local,
de multe ori cu efecte devastatoare și imprevizibile.
A fost primul care a înțeles amploarea impactului omului asupra retelei vieții.
Elton a enunțat consecințele interferenței crescande a omenirii asupra lumii naturale.
A tras de timpuriu un semnal de alarma cu privire la mediul inconjurator.
"Trăim într-o perioadă a istoriei lumii", scria el,
"în care amestecarea a mii de feluri de organisme din diferite părți ale lumii"
"creeaza teribile dislocari în natură."
Și impactul nostru asupra planetei era pe cale de a se accelera.
După al doilea război mondial, pentru a crește producția de alimente,
s-a pus accentul masiv pe intensivitate: agricultura mecanizată.
Acest lucru, la rândul său, a provocat o explozie a dăunătorilor.
Oamenii de stiinta au răspuns cu unmecanism de siguranță de înaltă tehnologie:
imnprastierea de pesticide.
Dar, în încercările noastre de a manipula natura,
în cele din urmă am fost forțati să ne implicam din plin in reteaua vietii a lui Darwin.
În 1956, Departamentul Agriculturii al Statelor Unite
a început pulverizarea a milioane de hectare cu insecticidul chimic DDT.
DDT-ul a fost imprastiat fără discriminare,
in iazuri și căile navigabile, pe efectivele de animale, chiar și pe copii.
Au existat rapoarte in care un apicultor a pierdut 800 de colonii de albine.
Iar un cal care a fost văzut bănd apă de la un jgheab a fost găsit mort, cateva ore mai târziu.
Viata sălbatica locala a fost devastata.
Un ecologist a numit-o "o uimitoare ploaie a mortii".
În micul oraș West Southport, din Maine,
un biolog numit Rachel Carson a primit o scrisoare de la o prietena,
in care ii scria că toate păsările din grădina ei au murit la scurt timp după ce le pulverizase.
Carson a început sa investigheze.
A descoperit că pulverizarea pesticidelor fără discernământ ucidea nu doar dăunătorii,
ci si insectele benefice agriculturii.
Și asta a fost doar începutul poveștii!
<>
<<și otrava călătorește de la o fiinta la alta de-a lungul lanțului alimentar>>
<<și în curând păsările de pe malul lacului ii cad victima.>>
<<Si in primaverile următoare nu se va mai auzi cantecul mierlei.>>
Rachel Carson era bolnava in acel moment, luptandu-se impotriva unui cancer la san.
Dar a simțit că trebuie să facă ceva
impotriva a ceea ce a văzut ca pe o catastrofă ecologică iminenta.
"Mi se pare ca am acum, cand scriu, un sentiment de urgență, cu trecerea timpului"
a scris ea, "și am atat de multe de spus!"
În 1962, Rachel Carson a publicat una dintre cărțile cele mai influente ale sec. XX:
"Primavara tacuta".
"Primavara tacuta" a fost un best-seller surpriză.
In ea, Carson s-a folosit de teoria evoluției a lui Darwin
pentru a explica anvergura efectelor pulverizarii cu DDT.
Folosindu-i ideea-cheie ca animalele se adapteaza la schimbarea mediului,
ajunge la o concluzie rece.
Carson a evidentiat faptul că insectele dăunătoare
au dezvoltat rezistență la insecticide, ceea ce ea a descris ca pe
"O răzbunare triumfătoare a principiului lui Darwin de supraviețuire a celui mai adaptat".
A subliniat faptul că insectele evolueaza in
"super-rase imunitare la un anumit insecticid folosit,"
astfel că "mereu trebuie inventat unul mai mortal... și apoi unul si mai mortal."
Era o cursă a înarmărilor contra naturii pe care omul nu o putea castiga niciodata.
"Primavara tacuta" a declanșat dezbateri intense despre indiferența utilizarii pesticidelor.
Multi oameni de stiinta din industria chimică i-au respins repede concluziile.
REPORTER CBC, 1963 <<Majoritatea afirmațiilor d-rei Rachel Carson din cartea "Primavara tacuta">>
REPORTER CBC, 1963 <>
Carson a fost subiectul unui atac susținut și personal.
Luptandu-se cu propria boala, si-a apărat descoperirile cu o determinare de oțel.
Un om de știință al guvernului american a acuzat-o de
"interpretare greșită si nesăbuit a faptelor științifice."
Și ca un sinistru ecou al epocii McCarthy,
un politician pur și simplu a numit-o "comunista".
Intensitatea atacurilor asupra lui Rachel Carson au fost comparate direct
cu atacul asupra lui Charles Darwin, când a publicat Originea speciilor.
New York Times a rezumat starea de spirit cu titlul
"<< Primavara tacuta>> este acum o << Vară zgomotoasă>>."
Nu toata lumea a respins afirmațiile lui Carson.
Când a fost întrebat la o conferință de presă cu privire la efectele pe termen lung ale DDT,
Președintele John F. Kennedy a menționat munca lui Rachel Carson.
Apoi guvernul SUA a lansat o investigație completă.
"Primavara tacuta" s-a dovedit a fi tulburator de exacta,
și, în plus, considera ca subestima situația.
In cele din urmă ochii noștrii s-au deschis
asupra urgenței descoperirilor lui Darwin despre interconexiunilor din natură.
La doi ani de la plubicarea "Primaverii tacute", Rachel Carson a murit la vârsta de 56 ani.
Zeci de ani mai tarziu,
cartea sa este considerată strigătul de luptă al originii mișcarii ecologiste moderne.
<< Racheta incepe sa urce chinuitor de încet.>>
<<Și acum am pornit. Suntem în drum spre spațiu.>>
La începutul anilor 1960, cand am început să deslusim secretele sistemului solar,
ideea periculoasa a lui Darwin continua sa existe.
<>
În micul sat Wiltshire, din Bowerchalke,
un om de stiinta,James Lovelock, lucra ca independent pentru NASA.
Studiind datele despre atmosfera marțiana,
Lovelock explora posibilitatea vieții pe planeta roșie.
Cu cat Lovelock afla că atmosfera lui Marte era ostila vieții,
cu atat era mai uimit de capacitatea planetei noastre de a susține viața.
Lucrand departe,
în aceasta cabana pe care sefii sai de la NASA au numit-o "laboratorul de stuf",
Lovelock a început să-si puna întrebari.
Cum se facea că atmosfera Pământului putea să aibă de-a lungul atâtor milioane de ani
exact compoziția corecta de gaze care sa permita vieții să înflorească?
Răspunsul lui va propulsa ideile lui Charles Darwin despre viata pe Pamant
în epoca spațiala.
Darwin ne-a arătat cum organismele vii sunt conectate la mediul lor local
prin lupta pentru existență.
James Lovelock a mers si mai departe.
Descriindu-si teoria ca "o ramură a marii viziuni a lui Darwin",
el crede că legăturile vitale exista, de asemenea la scară uriașă,
de-a lungul întregii planete.
Inca din timpul școlii, Lovelock a fost inspirat de Charles Darwin.
Dar acum a descoperit o relație mult mai profunda între viață și planeta
decât si-ar fi putut imagina Darwin.
Lovelock a dezvoltat teoria că Pământul în ansamblu se auto-regleaza,
ca un organism viu.
A fost primul care a descris un ecosistem global.
Lovelock crede că plantele și animalele ajuta la reglarea mediului inconjurator de pe pământ.
El a numit aceasta "feedback biologic"
și a sugerat că oceanele, pământul, atmosfera și toate vietatile
formează un vast, delicat si echilibrat sistem de interconexiuni.
Lovelock si-a împărtășit ideile cu pasiune.
Intâmplator, unul din vecinii lui era autorul William Golding,
care a scris "Împăratul muștelor".
Cei doi bărbați au petrecut multe dupa-amieze palavragind despre cercetarea spațială și sf.
Într-o dimineata de iarna din 1967, James Lovelock mergea spre oficiul postal,
când s-a lovit de William Golding,
și entuziasmat a început să-i spună romancierului despre ideile sale,
ca ființele de pe Pământ sunt o entitate auto-reglementata.
Golding a fost impresionat și i-a spus lui Lovelock:
"Dacă ai de gând să faci cunoscuta o idee mare despre Pământ,"
"ar fi bine sa-i dai un nume."
El se gândi la antica zeita greaca a pământului și i-a zis...
Gaia.
"Ipoteza Gaia" a lui Lovelock a fost prea mult menționata in acele vremuri.
Cand mișcarea hippy "a măturat" Europa și America,
adepții ei i-au confiscat ideile și au decis că Pământul însuși era viu.
Împreună cu dragostea libera și puterea florilor, Gaia a devenit evanghelia erei hippy.
Și nu a durat mult timp ca lumea s-o vada pe Gaia în toată splendoarea ei.
<<Motoarele sunt pornite. Patru, trei, doi, unu,>>
<<Zero. Decolam!>>
În ajunul Crăciunului 1968, astronautii de pe Apollo 8 au înconjurat Luna
și au văzut pentru prima dată Pământul apărand deasupra peisajului lunar.
Citesc cu voce tare povestea creației din Geneza, prima carte a Bibliei.
<>
<<Și pământul era fără formă și pustiu.>>
<<Și era un întuneric adânc.>>
<<Și Dumnezeu a zis: "Să se faca lumină">>.
<<Și Dumnezeu a văzut că lucrul acesta era bun.>>
Această imagine s-a dovedit a fi un moment crucial în dezvoltarea ecologismului.
Iată tot ce avem !
Puteam vedea acum cu o frumoasa simplitate ca suntem cu toții parte a unei singure lumi.
Suntem cu totii conectati.
Pentru prima dată, omenirea isi putea vedea întreaga planeta,
singuratica și izolata în întunericul cosmosului.
Acest punct albastru pal, care este casa noastră, arata fragil.
Această imagine a răsăritului Pământului
a făcut oamenii sa priveasca lumea într-un nou mod.
A subliniat vulnerabilitatea pământului
și a ajutat la crearea un nou tip de politică, una care pune mediul în centrul său.
În a doua parte a sec. XX,
cunoașterea lui Darwin a relațiilor de legătură dintre plante, animale și mediul inconjurator
ne va ajuta să înțelegem impactul pe care noi, ca specie, il avem asupra întregii planete.
Unul dintre habitatele unde acest lucru este din ce în ce mai evident, este reciful de corali.
Și prima persoană care a scris un studiu științific asupra recifelor de corali?
Charles Darwin.
Darwin nu a fost un bun înotător,
dar când a văzut primele recife de corali a îndraznit pentru a-i privi mai atent.
A descris ceea ce a văzut ca
"munți de piatră mult mai impresionanti decât enormele dimensiuni ale piramidelor"
"și totuși construiti de un număr infinit de arhitecți minusculi".
Prin studierea recifelor de corali,
Darwin va învăța lecții importante despre relația dintre viață si restul planetei.
Darwin a petrecut aproape doi ani pentru a scrie un articol detaliat
despre modul în care sunt formate diferitele tipuri de recifi de corali.
A ajuns la concluzia că numai coralii înfloriti în apa puțin adâncă,
construiesc structuri de recif uimitoare
peste scheletele pietroase ale generațiilor anterioare.
Charles Darwin a descoperit
că recifele de corali sunt complicate și un sistem viu fin echilibrat.
A inteles ca lumina solara, temperatura,
chiar compoziția chimică a oceanelor
reglementa creșterea acestor orașe subacvatice uimitoare.
Și ne-a dat acest avertisment:
modificarea compoziției marii, neperceptibila simțurilor noastre,
poate distruge recifele de corali.
Doar uneori, nu-ti doresti sa ai un astfel de profet al naibii de bun!
Recifele de corali din întreaga lume se confruntă acum cu un viitor incert.
Cu cunostintele noastre despre interconexiunile retelei vieții,
nu știm ce se întâmplă.
Dar stim că pierderea lor ar putea avea efecte grave asupra planetei noastre în ansamblu.
Înapoi în anii 1950, aici, în Caraibe, biologul Thomas F Goreau
a fost primul care a înțeles ca acesti corali au creat un parteneriat uimitor.
Alge microscopice care traiesc în interiorul coralilor,
le furnizeaza energie prin transformarea luminii solare în zaharuri.
La rândul său, coralii da algelor un loc sigur unde să trăiască.
Dar Goreau a observat că,
chiar si mici schimbări în mediul oceanic fac coralii să refuze ajutorul algelor.
Corali își pierd apoi culoarea și încep sa moara lent:
un proces numit "albirea coralilor".
Thomas Goreau Junior a continuat și a extins munca tatălui său,
și a făcut o descoperire de rău augur:
fluctuațiile de temperatură a oceanelor provoaca albirea coralilor peste tot în lume.
De-a lungul anilor 1980 și 1990,
albirea coralilor in masa a aparut peste tot
unde temperatura oceanului a fost mai ridicata pentru o perioadă considerabilă.
Munca lui Goreau a aratat că recifele de corali
erau sistemul de avertizare mondial al încălzirii globale.
Suntem conștienți că încălzirea globală este cauzată de acumularea în atmosferă
a gazelor cu efect de seră, cum ar fi dioxidul de carbon.
De milioane de ani, recifele de corali au jucat un rol important în combaterea acestui efect:
dioxidul de carbon este absorbit de ocean și apoi este blocat în scheletele lor pietroase.
Thomas Goreau Junior a aratat că profeția lui Darwin
despre vulnerabilitatea coralilor la schimbările de mediu, este un fapt clar.
Și ca funcția lor de autoritate de reglementare a temperaturii suprafeței Pământului
este, de asemenea, pe cale să fie compromisa.
Dintre toate sistemele vii din lume, recifele de corali sunt printre cele mai sensibile.
Și dacă temperaturile planetei continua sa creasca,
vor fi primele habitate la nivel mondial care vor muri complet.
Acum, daca planeta se răcește, se pot regenera, dar atunci sunt pur și simplu copleșiti.
Și acest lucru este mai mult decât un păcat, pentru că dacă vom pierde coralii
pierdem de asemenea, capacitatea lor de a absorbi și bloca dioxidul de carbon.
Si o pierdem pentru totdeauna!
În 150 de ani de cand Darwin si-a împărtășit ideea periculoasa,
oamenii de stiinta au facut progrese mari aratand implicațiile sale mai largi
asupra vieții, mortii și dispariției.
Dar în timp ce ne luptăm pentru a-i înțelege perspectiva,
impactul nostru asupra planetei a crescut enorm.
În pădurile tropicale,
asaltul omenirii asupra naturii are un efect catastrofal.
Pădurile tropicale acoperă doar 6% din suprafața planetei noastre,
dar ele sunt casa a cel puțin jumătate dintre toate speciile care trăiesc pe Pământ.
Acolo, sus, este bolta luxurianta...
...si etajul pădurii întunecate și dese, mai jos.
O structura multi-strat de o complexitate uluitoare.
Când Charles Darwin a văzut prima data o pădure tropicală, a rămas surprins.
Mai tarziu, a vorbit de sentimente de mirare, uimire și devotament.
Sună ca și cum ar fi avut o experienta spirituala.
Peste timp, munca sa asupra interconectarii naturii
va ajuta la dezvaluirea secretelor acestor locuri extraordinare.
Intr-adevăr, ele sunt cazanele evoluției.
Pentru mai mult de 100 de milioane de ani, pădurile tropicale au supraviețuit
bulversărilor geologice și schimbărilor climaterice severe.
Și in toata aceasta perioada, au fost casa celei mai rapide rate de evoluție pe pe Pământ.
Dar acum plantele și animalele tropicale sunt pe cale de dispariție.
În 1971, un student in biologie de la Universitatea Berkeley, Norman Myers,
a studiat impactul activităților umane asupra ratei de dispariție a animalelor.
Cartile ii spuneau că rata globala de dispariție era estimata
la aproximativ o specie pe an.
Acesta era nivelul pe care Darwin l-a văzut ca o parte normala a procesului evolutiv.
Nici un motiv de alarma!
Lenevind afara într-o dimineață si trecand cu privirea peste statisticile privind extincțiile,
Norman Myers a observat o omisiune ridicola.
Cifrele dadeau ratele extincției mamiferelor, plantelor și păsărilor,
care te poti gândi ca erau un grup destul de cuprinzător,
dar care împreună, cuprind doar 4% din toate speciile cunoscute.
Restul sunt insecte și alte nevertebrate, marea majoritate a speciilor de pe planetă.
Și soarta lor era uitata!
Myers a continuat sa investigheze.
Si-a petrecut restul zilei re-verificand estimările oficiale a ratei de extincție.
Și apoi a făcut un nou calcul, de data aceasta, incluzand si nevertebratele.
Instrumente de cercetare ale lui Myers, a spus el,
au fost un creion, un calculator de buzunar și curiozitatea.
Dar un creion poate fi devastator în mâinile potrivite!
Calculele lui Myers au arătat că speciile nu erau pe cale de disparitie
la o rata de aproximativ una pe an, ci la o rata mai mare de una in fiecare zi!
Pământul trecea prin ceva groaznic!
Darwin spusese că există un echilibru fin între extincție și nașterea noilor specii.
Dar fosilele sugereaza ca in cinci ocazii în istoria pământului,
rata de dispariție a crescut atât de mult, incat a amenințat viitorul vieții pe pământ.
Numim aceste episoade catastrofale "extincție în masă".
Exista multe teorii despre cauza lor:
răcirea globală,
activitatea vulcanică incredibila,
cataclisme meteoritice grave.
Dar oricare ar fi motivul,
fiecare eveniment a dus la stingerea între 65% și 95% dintre toate speciile vii de pe pământ.
Myers sugera acum că suntem în mijlocul celei de-a șasea extincții în masă.
Iar acesta este cauzată de noi!
Norman Myers a estimat că această nouă extincție în masă
era cea mai rapida disparitie de specii, văzuta vreodată pe planeta.
Și cel mai mare umăr de victime era in pădurile tropicale.
Pădurile tropicale au fost pline cu o abundența de specii foarte bine adaptate.
Myers știa de la Darwin, ca dacă pădurile erau distruse,
aceste specii ar fi apoi rau adaptate la mediul lor schimbat
și ar fi pe cale de dispariție rapidă.
Pe la mijlocul anilor 1970,
aproape jumătate din pădurile tropicale virgine din lume fuseseră deja distruse.
O mare parte a acestui fapt a fost cauzat de pădurile de compensare
pentru cresterea bovinelor pentru industria de fast-food,
ceea ce Myers a numit "conexiunea hamburger".
Iar rata anuală de distrugere era în creștere.
Moștenirea lui Darwin ne ajuta sa înțelegem consecințele acțiunilor noastre.
Dar, de asemenea, ofera instrumentele care ajuta la salvarea planetei
de impactul cu acest om-făcator-de-extincție-în-masă.
În 1988, Norman Myers a venit cu un plan.
Myers a descoperit că există zone in lume,
care au super concentrații de specii de animale și plante.
Și a spus ca dacă am putea păstra acele locuri, am avea o șansă de a salva până la
o treime din cele aproximativ 10 milioane de speciile care sunt acum în viață pe pământ.
De fapt, a propus o mica flotă darwinista a Arcei lui Noe!
Myers a numit aceste domenii "borne ale biodiversității".
A identificat 25 dintre ele în lume, inclusiv aici in insulele din Caraibe.
Conservarea bornelor strategice a atras pentru finanțare aproape un miliard de dolari.
Dar vor trebui sa treaca mai mulți ani înainte de a-i putea judeca succesul.
Acest experiment vizionar, optimist se bazează
pe originala munca a lui Darwin despre inter-conectabilitatea tuturor viețuitoarelor.
Dacă vom elimina pădurile tropicale,
vom pierde, de asemenea, extraordinara lor super-capacitate de a produce noi specii.
Un om de știință a spus cam asa:
"Moartea este un lucru."
"Sfârșitul nașterii este altceva."
În ultimii 150 de ani, implicațiile ideii periculoase a lui Charles Darwin,
încet dar decisiv, ne-a transformat modul in care înțelegem lumea vie.
Teoria sa a evoluției a cauzat prima data un ultraj, provocand credința în Dumnezeu.
Descrierea ei a supraviețuirii celui mai adaptat
a fost apoi deturnata pentru a ataca idealurile democratice ale egalității.
Dar ideile sale, de asemenea, subliniaza conexiunea și interdependența
dintre toate vietatile și mediul de pe Pământ.
Pentru noi, această parte vitală a moștenirii sale
a fost cel mai dificil s-o acceptam și s-o înțelegem.
Iar acum este o chestiune de viață și de moarte.
Ne-a trebuit 150 de ani pentru a intelege semnificația completă
a teoriei lui Darwin despre evoluție prin selecție naturală.
Dacă vrem să ne prelungim propria existență, trebuie sa conservam mediul,
lumea naturală în care trăim.
Și acesta este, nu egalitatea sau existența sau nu a lui Dumnezeu,
mesajul cel mai urgent al ideii esențiale a lui Darwin.
Trebuie sa ne schimbam comportamentul ca specie.
Dacă nu o facem, acum știm ce urmează.
(: SDR :)